Порука
© Бранимир Перић
Оно сам што моје перо произведе, некада мастилом, данас дигитално. У свом писању сам сав ја, онај који сам. Све остало је материјално постојање.
© Бранимир Перић
Илустровано уз помоћ DALL E 3 |
Од пријатељице
из Смедеревске Паланке, Љиљане Милосављевић, добих јуче електронску верзију
књиге „Изворник 14“, припремљену за штампу.
„Ето,
среће,“ рећи ће неко, „у књизи је и твоја песма!“
„Да,
јесте срећа, али промоција књиге је заказана за 14. септембар, а то већ није
срећа.“
„Како
није срећа кад ћеш је на промоцији читати? Где ће песнику веће радости него кад
му се пружи прилика да мучи друге својим рецитовањем?“
„Несрећа
је,“ закуках, „што тамо нећу бити тога дана! Узалуд ми се песма зове „Срећа“, јер
срећа је све друго само не срећа кад је немаш с киме делити?
Онај
љубопитљиви се чешка по глави – ништа му није јасно. Нема ми друге, морам да му
образложим.
„Моја
госпа и ја смо се управо вратили са десетодневне адреналинске туре, боље рећи
смеше авантуре и хедонизма, јер авантура је за авантуристе врхунац хедонизма. Пењали
смо се на Високе Татре, пловили татранским језерима, верали се уз кањон реке
Суха Бела, потом у логору Аушвиц-Бикернау туговали за онима којих више нема,
спуштали се до трећег од девет нивоа јаме рудника соли Вијелицка, на крају смо све
то залили опуштеним уживањем у Кракову.“
„Па?
Дошао си, значи стићи ћеш на отварање? У чему је штос?“
„Штос
је у томе, досадни, што осим вреће утисака, нас двоје са пута донесосмо и вирус
короне! Како уђосмо у кућу, Ковид-19 нас за кревет прикова!“
„Па
шта? Неколико дана па ће вам температура проћи. До промоције четрнаестог ћеш се
сасвим опоравити.“
Досадни
очигледно не разуме.
„Да,
тупави, али за ову мутацију короне тек се после две недеље постаје негативан – ништа
ти то не говори?! Ни бабе врачаре не знају колико је после оздрављења
реконвалесцент још заразан, а камо ли они који корону проучавају! Зар да своју
пријатељицу и остале који ће јој доћи изложим ризику па после да немам сна?
Зато, драги мој, жељу за сусрет са Љиљаном одлажем за другу прилику. Моја госпа
ме и тако не би пустила да идем. Знаш је каква је. И без тога ће пући од срџбе
што се разболесмо. Зар је не чујеш како богоради?“
„Толико
посла нас је чекало по повратку! Кад сад све то да стигнемо? Дрва треба да се
истружу, исеку и посложе, чункови очисте. Башту мора неко да залива –
изгореће на овој јари. Парадајз, тиквице, паприке треба да се беру – иструлеће.
Крушке нам већ опадају – поједоше их осе и мрави. Треба и парадајз да кувам, флаше
и тегле да стерилишем, паприке да печем… кад ћу све то?!“
Није
теби ништа, мислим се у себи.
„Што
си тако црна?“ кажем гласно. „Гледај то са ведрије стране. Срећа је што смо се
разболели код куће, замисли да се то десило на путовању! Срећа је и што смо
после две године поново добили Ковид-19. То ти је као бустер вакцина – стичемо
додатни имунитет! Коначно, срећа је и што је моја песма „Срећа“ управо сад
објављена да ми олакша боловање.“
На
ово моју госпу, изби додатна ватра.
„А
да ти не припадне мука од толиких срећа!“
КРАЈ
П.С. Ко жели да чита „Срећу“, а и остало што сам објављивао на свом блогу, нека кликне на путоказ: https://branimirperic.blogspot.com/2024/09/blog-post.html
Текст може бити преузет и објављен у деловима или целини и то искључиво уз поштовање следећих услова: (1) уз навођење пуног имена и презимена аутора и постављање линка са почетне странице овог сајта, (2) без измена преузетог текста и (3) под условом да се преузимање и објављивање не врши у комерцијалне сврхе. Преузимање, копирање и објављивање овог текста супротно наведеним условима представља кршење ауторских права.
© Бранимир Перић
Текст може бити преузет и објављен у деловима или целини и то искључиво уз поштовање следећих услова: (1) уз навођење пуног имена и презимена аутора и постављање линка са почетне странице овог сајта, (2) без измена преузетог текста и (3) под условом да се преузимање и објављивање не врши у комерцијалне сврхе. Преузимање, копирање и објављивање овог текста супротно наведеним условима представља кршење ауторских права.
Песма је објављена у књизи "Изворник 14", издаавач: "Књижевног клуба 21", Смедеревска паланка. Уредник књиге: Љиљана Милосављевић. Септембар 2024., стр. 25.
са
⁕⁕⁕
⁕⁕⁕
⁕⁕⁕
⁕⁕⁕
⁕⁕⁕
⁕⁕⁕
⁕⁕⁕
⁕⁕⁕
KRAJ
© 2024 Бранимир Перић
Пенз'онер сам тим се дичим
То не може бити свак'
Доживети пензијицу
Може само див јунак
Да ће од нас сломит' врат
Прије ћемо умријети
Него њему дупе дат'
Ослободит' народ свој
Показати лоповима
Да смо пензос нови сој
Сваком дође шаха мат
Прије ћемо умријети
Нег' му опет дупе дат
КРАЈ
© 2015, 2024 Бранимир Перић
Зира из филма „Планета мајмуна“. Висока, сува као топола после
громова, упалих очију и дубоког црнила около. Чинила је и радила све што и
други у купеу, са циљем баш као и други: да се покаже, да се истакне, да у
њиховим очима више значи.
Нови Сад је био на видику.
Прешли смо били Дунав.
Сукња је носила до колена да
би задовољила тату, није се цртала да би задовољила тату, није чупала обрве да
би задовољила тату, све за тату и због тате. Тата јој није правио сцене што га
не слуша кад је зове да оде из „туђег купеа“, јер „треба ускоро сићи“, али је
зато сваких двадесетак минута отварао врата и понављао позив. Узалуд, тата!
Пушила је само кад се „огребе“,
и то искључиво „кент“. Коса јој је била средње дуга, умашћена, фарбана црвеном
нијансом. Сваки покрет јој је био испуњен извештаченим афектацијама. Дубоко је
била убеђена да баш њима скреће пажњу на себе. Клатила се на звуке музике као
орангутан.
Лице јој је било шпицасто.
Имала је танке усне – као да јој је кожа навучена на краставац, па на месту
уста затегнута пукла. Ишла је у седму београдску, четврти разред. Путовала је
са оцем код деде.
Нови Сад.
Зира се и даље церекала на
сваки гег и сваку глупост петорице успаљених петлића.
Нови Сад очигледно није
станица на коју је требало она и њен тата „ускоро“ да сиђу.
Псета
не разликују кучке. Кучка је кучка, била она са педигреом, или она са стратишта
– главно да је кучка. Хтео сам да је
питам зашто упорно хоће то да буде кад је својом глупошћу и наивношћу
предодређена сасвим за друго. А и једног од петлића сам хтео да питам уме ли да
пева. Онако прћаст и зализан подсећао ме је на Арсена. Црна коса му је била у
луку залепљена преко чела. Очекивао сам сваког тренутка да ће устати, разапети
жицу изнад наших глава и започети да хода по њој, баш као и Арсен у једном од својих
већ заборављених ТВ шоуа, пуном сличних опсенарских трикова, новогодишњих
ваљда. Само, превише ми је изгледао неспретан и крхак за то. А и фалио му је
Арсенов фрак, цилиндар и монденски штап.
Пушио
је. Туђи „кент“ и своју „мораву“. Кад је палио упаљачем, чинио је као да дели
карте, енергично. Једино што то није радио по бонтону: „дами“ је палио претпоследњој
(у картању нема каваљерства). Последњем се задимила цигарета дебелог милиционера.
Јасно ми је било зашто има
толико деликвената у нашој земљи. Ово је изгледа био милиционер само пред
претпостављенима. На свом радном месту, у возу од Београда до Новог Сада (станује
у Новом Саду), није био ништа друго него део исте ове гомиле несвести и
кочоперне тежње за истицањем: као и остали препун тупаве глупости.
Легитимисао нас је по
пропису, мислим што се тиче узимања личне карте, гледања у црвену књигу
сумњивог садржаја и тражења мог и Аџиног имена у њој. Имена осталом друштву из
купеа није тражио у књизи, мада је и њима, реда ради, погледао личне карте. После
легитимисања, уместо да је продужио ка следећем купеу, остао је код нас,
очигледно привучен, као и присутне ламбе, мирисом женке. Представу са књигом
највероватније је и извео да би се пред њом показао. Млад је био и зелен као
грана, а препун важности и надутости као угојени врабац са „Зелене пијаце“.
Остало у његовом понашању било је све друго само не достојанство и одстојање
службеног лица. Све у свему јадан. Срећом, сишао је у Новом Саду. Пушио је и он
„кент“ (наравно, не свој) и са момцима је јео поморанџе (наравно, не своје).
Хвалисао се познавањем рок и поп састава, аутомобила, фармерица и својих
комшиница које су куповале куће продајући шверцовану робу. Распитивао се за
бувљу пијацу у Суботици и сазнао да је најбоље ићи тамо у петак. Смејао се и
измотавао као да није униформисано лице, а кад смо га Аџа и ја упитали шта је у
црвеној књизи, нагло се уозбиљио и строгим гласом нам одбрусио: „То је моја
ствар!“
Врбас.
Мршавац
поред мене ме је подсећао на брата планинарке из Крушевца, Бишке, са елементима
очне физиономије Мићић Анђелке са којом сам се забављао на првој години
факултета. Импулсиван тип тек изниклих брка. Држао је „транџу“ у крилима и сврдлао
нам уши рок мелодијама. Присутни су падали у транс: цимали су главу и клатили
тела. Бирао је само станице „на којима нема Лепаве и сличних њој“ („цајке“ су
младима тек касније убризгане). Главни даса за Београђанку. Пред њим се
најчешће кревељила.
Сличан
је био и онај момак до њега. Типично градско дерле млађег узраста, самоувереног
изгледа и наступа. Намерно се трудио да изгледа што уображеније. Свеједно је био
довољно глуп да му на Калемегдану, мангупи, старим триком са шибицама, узму
десет хиљада, а и довољно наиван да друштву у купеу то повери. Али, кучка је
кучка, понекад упали и кад се хвалишеш својом глупошћу.
Личио
ми је на мог комшију Ћурета, само што је Ћуре био татина маза, а овај је очигледно
био мамина. Осим тога, Ћуре није могао ни пет минута да издржи озбиљно са неким
да разговара, а овај је „озбиљно“ гађао флашама кроз прозор светла у ноћи (док ме
је „Арсен“ криомице осматрао и ишчекивао моје реаговање). А и Ћуре је једном
толико био ганут лепотом девојке која је ушла у аутобус и села до њега, да само
што није заплакао, а овај није ни примећивао да „Зира“ није девојка, а још мање
да је лепа.
Ми
у њиховом добу, чини ми се, нисмо били баш такви. Омладина се мења, макар
генерације временски делило само пет-шест година као што је Аџу и мене делило
од њих. Рецимо да је то нормално.
„Арсена“
сам питао зна ли да пева, али је он „само путовао са овим гилиптерима“ и био други
разред гимназије, а и брата је имао у армији који је тамо машинбравар. Штета,
могао је бар нечим да нас забави.
Остали
из друштва нису били од неког значаја да се сликар пером њима позабави: били су
обични дечаци који ће, надао сам се, једног дана одрасти.
Сајам аутомобила у Београду са кога се ово друштво враћало, морао је изгледа да падне баш кад Аџа и ја путујемо код њега у Суботицу.
КРАЈ
© 2024 Бранимир
Перић
Порука Има једно дете усамљено тугу плете остављено у плахте се невидљиве скрило вапи друга а друга се клони моли бога погачу не ломи све би...